YMPÄRISTÖTIETOA

1.	HYVÄ YMPÄRISTÖ ?
	
2. Ilmastonmuutos

•	Maapallon keskilämpötila on kohonnut 0,84 astetta viimeisimmän sadan vuoden aikana. Myös merenpinnan on mitattu nousseen, ja jää- ja lumipeitteet ovat kaventuneet.

•	Lämpeneminen johtuu hyvin todennäköisesti pääosin maapallon kasvihuoneilmiön voimistumisesta. Kasvihuoneilmiö on voimistunut, koska ihmisen toiminta on lisännyt hiilidioksidin ja muiden kasvihuonekaasujen määrää ilmakehässä.

•	Vesihöyry, hiilidioksidi, metaani ja muut ilmakehän kasvihuonekaasut lämmittävät maapalloa samalla periaatteella kuin lasiseinät kasvihuonetta

•	Rikkidioksidikin (SO2) vaikuttaa ilmastoon – mutta sitä viilentävästi. Rikkidioksidi muodostaa ilmassa aerosoleja, jotka heijastavat auringonsäteilyä takaisin avaruuteen. Lisäksi aerosolit lisäävät pilvien muodostusta, mikä niin ikään viilentää maanpintaa.

•	Monilla kasvihuonekaasuillakin on epäsuoria vaikutuksia suorien lisäksi. Esimerkiksi CFC-aineet ja halonit vähentävät otsonin määrää stratosfäärissä, mikä hieman viilentää maapalloa.
•	Uusimpien ilmastoskenaarioiden mukaan maapallon keskilämpötila nousee vuoteen 2100 mennessä 1,1-6,4 astetta verrattuna vuosien 1980-1999 keskilämpötilaan. Myös sadanta muuttuu; se kasvaa napojen lähettyvillä ja pienenee monilla alueilla, joilla kuivuus on jo nyt ongelma.

•	Ilmastonmuutoksen täydellinen pysäyttäminen on mahdotonta. Monet ihmisen toiminnasta syntyvät kasvihuonekaasut säilyvät ilmakehässä satoja vuosia. Ne lämmittävät ilmastoa, vaikka uusien päästöjen tuottaminen lopetettaisiin välittömästi.

3. Otsonikato

•	Otsoni (O3) on sinertävä ja pistävänhajuinen kaasu, joka on myrkyllinen niin ihmisille kuin useimmille muillekin eliöille. Myrkyllisyytensä ohella otsonilla on myös hyödyllinen ominaisuus: se suodattaa auringonvalosta pois ultraviolettisäteitä.

•	Ominaisuuksiinsa nähden otsonia esiintyy maapallolla juuri sopivasti: luontaisesti sitä ei ole paljoakaan lähellä maanpintaa, mutta 15 - 25 kilometrin korkeudella stratosfäärissä kaasua on sen verran tiheässä, että puhutaan otsonikerroksesta.

•	Alailmakehässä otsonista on miltei pelkästään haittaa, ja se on yksi pahimmista ilmansaasteista. 

•	Otsonikerroksen oheneminen huomattiin 1970-luvulla.

•	Vuonna 1985 Etelämantereen yläpuolella havaittiin ensimmäisen kerran niin kutsuttu "otsoniaukko"

•	UV-säteilyn määrän on todettu lisääntyneen maanpinnan lähellä. Voimakkaampi UV-säteily vaikuttaa sekä ihmiseen että ympäristöön; se lisää ihosyöpätapauksia ja silmäsairauksia, heikentää ihmisten ja eläinten vastustuskykyä sekä vähentää kasvien kasvua niin maalla kuin meressäkin.

•	Otsonikerroksen suojelussa on edistytty. CFC-yhdisteiden, halonien ja muiden otsonikerrosta heikentävien aineiden tuotanto ja kulutus on nykyisin lähes kokonaan kielletty kaikissa teollisuusmaissa, ja käytön lopettamisesta on sovittu myös kehitysmaissa. (nyk. hfc-yhdisteet)

•	v.2020 ennätyksellinen otsonikato havaittiin myös Suomen yllä

4. Rehevöityminen

•	Rehevöityminen tarkoittaa kasvien perustuotannon kasvua, mikä johtuu lisääntyneestä ravinteiden saatavuudesta. Ravinteita leviää luontoon muun muassa jätevesien, pelloilta valuvien lannoitteiden ja ilmasta tulevan laskeuman mukana.

•	Maaekosysteemissä rehevöityminen kiihdyttää muun muassa metsien kasvua. Sitä tehostavat erityisesti typpilaskeuma ja ilmakehän kohonnut hiilidioksidipitoisuus.

•	Vesissä rehevöityminen ilmenee planktonlevien lisääntyneestä kasvusta johtuvana veden samenemisena, sekä vesikasvillisuuden lisääntymisenä ja ranta-alueiden rihmalevien liiallisena kasvuna. Vesien rehevöityminen voi myös johtaa leväkukintojen eli runsaiden leväesiintymien yleistymiseen, happikatoon ja kalastomuutoksiin.

•	Ihmiset kokevat vesien rehevöitymisen yleensä ongelmaksi, sillä rehevöitymisen myötä lisääntyvät monet epätoivotut asiat, kuten tiivis rantakasvillisuus, yksipuolinen kalasto (särkikalat) ja myrkylliset sinilevät.

•	Maa-ekosysteemissä kasvien tuotannon usein halutaan kasvavan: mitä enemmän puut tai peltokasvit kasvavat, sitä parempi. Toisaalta monet monimuotoisuuden kannalta tärkeät kasvit, esimerkiksi niittykasvit, vaativat vähäravinteista kasvualustaa.

•	Rehevöitymisen torjunta on vaikeaa

•	Kerran alkuun päässyttä rehevöitymistä on vaikea hillitä. Ravinteet kertyvät vuosien kuluessa vesien pohjasedimenttiin ja maaperään. Vaikka kuormitus loppuu, saattaa rehevöityminen yhä jatkua, kun varastoituneet ravinteet vapautuvat takaisin perustuottajien (levät, kasvit) käyttöön.

•	Ravinnekuormituksen vähentäminen on kuitenkin ainoa pysyvä keino vähentää rehevöitymistä. Vesiekosysteemin palautumista lähemmäksi luonnontilaa voidaan joissakin tapauksissa nopeuttaa aktiivisilla kunnostustoimilla.

•	Viljelymaiden kalkitseminen yms.

5. Happamoituminen

•	Happamoitumisella tarkoitetaan sitä, että maaperän tai vesistöjen kyky vastustaa eli neutraloida ilmasta tulevaa hapanta laskeumaa alkaa heikentyä. Happamoittavia yhdisteitä laskeutuu maan pinnalle sateen mukana märkälaskeumana tai hiukkasissa ja kaasuissa kuivalaskeumana. Ekosysteemi voi ajan myötä menettää neutraloimiskyvyn eli puskurikyvyn lähes kokonaan, jos hapan laskeuma on ympäristön sietokyvylle liian suuri.

•	Sadevesi on luontaisestikin hieman hapanta, mutta tietyt ilmansaasteet tekevät siitä entistäkin happamampaa. Fossiilisten polttoaineiden, kuten kivihiilen, öljyn ja turpeen palaessa syntyy savukaasuja, jotka sisältävät rikin ja typen oksideja. Nämä oksidit reagoivat kemiallisesti ilmassa ja syntyy happoja, jotka huuhtoutuvat sateen mukana alas.

•	Luonnossa happamoitumisesta on haittaa monelle kasville ja etenkin vesieliöille. Happamoitumisen vaikutukset vesieliöihin eivät aina johdu suoranaisesti veden happamuudesta vaan siitä, että happamissa oloissa maaperästä huuhtoutuu eliöille myrkyllisiä alumiini- ja raskasmetalli-ioneja.

•	Kaikkein herkimpiä happamoitumiselle ovat pohjoisten seutujen karut vesistöt ja metsämaat, sillä niiden luontainen puskurikyky happamoitumista vastaan on heikko. Rehevien alueiden maaperässä ja kivilajeissa on usein paljon kalkkia, joka parantaa puskurikykyä ja ehkäisee happamoitumista.

6. Ympäristön kemikalisoituminen

•	Maailmassa on tällä hetkellä käytössä noin 100 000 kemikaalia ja uusia kehitetään markkinoille jatkuvasti. Suomeen tuodaan tai täällä valmistetaan lähes 30 000 valmistetta, jotka sisältävät vaaralliseksi luokiteltua ainetta. Nämä valmisteet sisältävät yli 5 000 vaaralliseksi luokiteltua eri ainetta. Ihmistoiminta on lisännyt myös haitallisten raskasmetallien kuormitusta luontoon.

•	Kemikaalien käytöstä aiheutuvat päästöt kohdistuvat kemikaalin ominaisuuksista, käyttötarkoituksesta ja käyttötavasta riippuen joko suoraan luontoon, kaupunkiympäristöön, työympäristöön tai kotitalouksiin. 

•	Kemikaalien ympäristöpitoisuuksista tiedetään Suomessa melko vähän muiden kuin ns. klassisten ympäristömyrkkyjen (DDT, dioksiinit ja furaanit, PCB-yhdisteet) ja raskasmetallien osalta. 

•	Monet nk. uudet "huolenaineet" vapautuvat ympäristöön kotitalouksien käyttämistä tuotteista, joiden koostumus on usein huonosti tunnettu eikä niiden päästöä voida arvioida muuten kuin mittaamalla pitoisuuksia jätevedenpuhdistamoilla. Kunnalliset jätevedenpuhdistamot mittaavat puhdistetusta jätevedestä ja lietteestä ainoastaan rehevöitymiseen liittyviä muuttujia sekä lietteen raskasmetallipitoisuuksia. Kuitenkin kunnalliseen viemäriin tulee runsaasti erilaisia kemikaaleja esimerkiksi kotitalouksista ja yleiseen viemäriin jätevetensä johtavilta pk-yrityksiltä.
•	EU-säädökset ja kansainväliset sopimukset edellyttävät Suomelta nykyistä huomattavasti laajempaa haitallisten aineiden ympäristöpitoisuuksien seurantaa. Tähän asti vain kartoitusluonteisesti selvitetyistä kemikaaleista seurattavaksi nousevat useat pintakäsittely- ja palonestoaineet, orgaaniset tinayhdisteet sekä maatalouden kasvinsuojeluaineet. 
Seuraavaksi seurannan tarpeen arviointiin nousevat mm. lääkeaineet

7. Jätteet /roskat

•	Jätelain mukaan jätteellä tarkoitetaan ainetta tai esinettä, jonka sen haltija on poistanut tai aikoo poistaa käytöstä taikka on velvollinen poistamaan käytöstä.

•	Jätettä syntyy tuotteiden ja materiaalien elinkaaren kaikissa vaiheissa alkaen raaka-aineen tuotannosta ja päätyen varsinaisen tuotteen hävittämiseen. Paljon jätettä syntyy itse valmistusprosesseista sekä niiden vaatimasta energiantuotannosta ja kuljetuksista.

•	Suomessa arvioidaan syntyvän vuosittain reilut 110 miljoonaa tonnia jätettä. Määrään eivät sisälly maataloudessa hyödynnetty lanta eivätkä metsään jätetyt hakkuutähteet. 

•	Hyötykäytön näkökulmasta jäte on oikeastaan vain väärässä paikassa olevaa raaka-ainetta. Jätteen hyödyntämisellä aineena tai energiana säästetään luonnonvaroja, joista osa on uusiutumattomia.

•	Valtaosa materiana hyödynnetyistä jätteistä oli mineraali-, puu- tai metallijätteitä. Energiana hyödynnettiin lähinnä puujätteitä ja lietteitä. Nykyään sekajäte on energiajätettä.
Heinäveden jätteenpolttolaitos, tuottaa energiaa.

•	Pelkkä jätteiden hyötykäytön lisääminen ei ratkaise jäteongelmaa. Ratkaisun avaimet piilevät siinä, että vähennetään sellaisten hyödykkeiden kulutusta, joiden tuottaminen synnyttää paljon jätettä ja toisaalta tehostetaan tuotannossa materiaalin ja energian käyttöä. Se vie tuotantoa suoraan jätteettömämpään suuntaan.

•	Jätteet voivat aiheuttaa ympäristön pilaantumista ja terveyshaittoja. Tähän vaikuttavat jätteiden vaaraominaisuudet ja jätteen sisältämät haitalliset aineet (esim. raskasmetallit). Myös jätteiden hyödyntämis- ja käsittelytoiminnasta aiheutuu erilaisia päästöjä.

8. Melu ja tärinä

•	Melu on yksi yleisimpiä elinympäristön laatua heikentäviä tekijöitä. Meluhaitat ovat seurausta väestönkasvusta, kaupungistumisesta, teollistumisesta, teknisestä kehityksestä sekä erityisesti lisääntyneestä liikenteestä.

•	Melu vaikuttaa monella tavalla kielteisesti ihmisen terveyteen ja hyvinvointiin. Melu voi häiritä tai vaikeuttaa työskentelyä, lepoa, nukkumista, viestintää ja oppimista. Voimakas melu saattaa vaurioittaa pysyvästi korvaa ja aiheuttaa kuulokyvyn eriasteista heikkenemistä. Melu voi myös aiheuttaa esimerkiksi stressiä ja monia muita fyysisiä ja psyykkisiä vaikutuksia.

•	Melun aiheuttajana yleisin on liikenne ja eri liikennemuodoista erityisesti tieliikenne. Muun muassa liikenteestä, teollisuudesta, rakentamisesta ja vapaa-ajan toiminnoista ympäristöön leviävää melua kutsutaan ympäristömeluksi. Se muistuttaa monilta osin muita ympäristöön kohdistuvia päästöjä.

•	Melualueiden asukasmäärien perusteella voidaan tieliikenteen arvioida aiheuttavan lähes 90 % kaikesta melusta. Muita melun aiheuttajia ovat mm. lento- ja junaliikenne sekä teollisuus, rakentaminen, ampumaradat ja moottoriurheiluradat.

•	Meluisten toimintojen yleistyminen näkyy paitsi lisääntyneinä meluhaittoina myös hiljaisten alueiden vähenemisenä. Hiljaisuus on tärkeää ihmisten virkistäytymiselle ja herkkien eläinlajien menestymiselle.

•	Ympäristömelun lisääntyminen vaikuttaa myös sillä tavalla, että ihmisillä on nykyisin yhä vähemmän mahdollisuuksia kokea hiljaisuutta. Ainainen taustahumina voi olla merkittävä stressitekijä, vaikkei melutaso kovin korkeaksi kohoaisikaan. Hiljaisuudella tarkoitetaan yleensä nimenomaan luonnonhiljaisuutta eikä täydellistä äänettömyyttä.

9. Valosaaste

•	Valosaaste on keinovaloa, joka aiheuttaa haittaa ihmisille tai ekosysteemeille. Viimeisten sadan vuoden aikana valosaaste on luultavasti lisääntynyt nopeammin ja laajemmalle kuin mikään muu ympäristökuormituksen muoto. 

•	Valtaosa maapallon eläimistä on hämärä- tai yöaktiivisia. Monille herkille lajeille vähäinenkin valosaaste voi koitua kohtalokkaaksi. Ekologinen ja biologinen tutkimus on kuitenkin keskittynyt päiväaktiivisiin lajeihin, joten valosaasteen kaikista vaikutuksista ei ole riittävästi tietoa. Yöllä lentävien muuttolintujen törmäykset korkeisiin valaistuihin rakennelmiin sekä rannoille kuoriutuvien merikilpikonnien poikasten harhautuminen maalle ovat tunnetuimpia esimerkkejä haitoista.

•	Ekosysteemien toiminnalle oleellisimpia ovat valosaasteen pitkän aikavälin vaikutukset eliöiden käyttäytymiseen ja evolutiiviseen kehitykseen. Valosaaste muuttaa esimerkiksi saaliiden ja petojen suhteita, kun pimeys enää tarjoa piilopaikkaa pedoilta.

•	Valosaaste vaikuttaa myös ihmisten terveyteen, tuntemuksiin ja kulttuuriin. Valoaltistus voi lisätä unettomuutta ja häiritä niin ihmisten kuin eläintenkin hormonitasapainoa. Koristevaloiksi tarkoitettujen vilkkuvien ja värikkäiden valojen liiallinen käyttö ärsyttää monia.

•	Väärään paikkaan suuntautuvan, liian voimakkaan tai tarpeettomasti päällä olevan valaistuksen tuottamiseen tarvitaan energiaa, josta tuottamisesta syntyy turhaan kasvihuonekaasuja ja muita päästöjä. Huonosti suunniteltu valaistus voi myös lisätä turvallisuusriskejä, vaikka valaistusta perustellaankin usein juuri turvallisuudella.

10. MUOVI

	mikromuovi